Švajcarci ne žele da im novac, kao nekad davno mana biblijskim Jevrejima – dok su u starozavetno vreme lutali Sinajem na putu do obećane zemlje – pada sa neba. Građani alpske države u srcu Evrope u dvadeset prvom veku su odbili da svi „nezavisno od radnog statusa“, znači zaposleni i oni bez posla (uključujući strance posle petogodišnjeg boravka), svakog meseca primaju po 2.500 franaka (2.600 dolara), a deca do osamnaeste godine 625. Predlagači referenduma „protiv siromaštva, socijalne nejednakosti i borbe za garantovano dostojan život svih“ nisu uspeli da uvere dovoljan broj sunarodnika da glasaju za uvođenje „zemaljskog raja“.
Čak sedamdeset sedam procenata birača bilo je protiv „univerzalnog osnovnog plana ličnih prihoda“. Kampanju za blagostanje bez rada poveo je vlasnik kafea iz Bazela Daniel Heni i – kako je čest običaj u švajcarskoj demokratiji – čim je sakupljeno sto hiljada potpisa, raspisano je nacionalno izjašnjavanje, pa i o „hlebu bez motike“.
Ni u jednom od dvadeset šest kantona nije bilo kritične podrške, a nešto više naklonjeni predlogu bili su birači samo u Cirihu i Ženevi.
Švajcarska je prva zemlja na svetu koja je organizovala ovakvu ponudu. Beleži se, istina, još par sličnih obazrivih laboratorijskih eksperimenata. Finska – na primer – priprema da za deset hiljada građana uvede dvogodišnji program mesečne isplate oko šest stotina dolara „da se proveri koliko zamisao može da bude uspešna“. U Holandiji više gradova isprobava slične ideje.
Jedna berlinska ustanova je nedavno ispitala raspoloženje u svim članicama EU. Anketa je pokazala da bi se šezdeset četiri odsto Evropljana izjasnilo za zaradu „bez zasukanih rukava“ kad bi im se pružila prilika. Najviše ih je u Španiji, Italiji, Nemačkoj, Poljskoj, Britaniji i Francuskoj.
U Švajcarskoj protivnici „plate bez uloga“ opominju da bi svaki takav recept „iskliznuo sa šina“: ekonomski model, koji uz sve postojeće krize i iskušenja omogućava zemlji da bude među onima sa najvišim životnim standardom na svetu, čak i pored značajnog starenja stanovništva i velikog broja došljaka. Nezaposlenost je samo oko tri procenta i neuporedivo je manja od proseka u Evropskoj uniji.
Vlada je poručila da bi zamisao umanjila socijalnu koheziju, a previše je skupa, javne političke partije – takođe – nisu bile drugačije raspoložene, jer bi odgovor „da“ na referendumu zahtevao ukupan trošak od dve stotine osam milijardi švajcarskih franaka godišnje, a to bi odmah značilo veće poreze i manje – ili ukidanje – postojećih socijalnih davanja. Ministar unutrašnjih poslova je, uz primetno olakšanje, ocenio da je „podržan sistem koji dobro radi, isproban je i nema potrebe za revolucijom“.
Najrevnosniji protivnici promene podučavali su i pomalo zastrašivali birače da ne prizivaju marksističku ekonomiju, pa ni utopiju Tomasa Mora iz šesnaestog veka.
S druge strane, zastupnici ideje jednakosti nisu detaljnije govorili kako bi se opšte mesečno darivanje finansiralo, zapaža izveštač NJujork tajmsa.
Ipak, i pored poraza, aktivisti opšte pravde (najbrojniji su među humanistima i umetnicima) veruju da je načinjen prvi korak i da je, što je najvažnije, pokrenut zamajac. „Uspeh je što je za ideju glasao svaki peti birač“, uveren je ekonomista Serđo Rosi. NJegovi istomišljenici brižno ističu neoprostivu nepravdu da u Švajcarskoj, a i drugde širom sveta, bar pedeset odsto vrednog rada nije plaćeno, od podizanje dece i održavanja porodice, socijalnih doprinosa, aktivnosti u zajednici i svega ostalog što je presudno značajno za život.
U ispravljanju svekolikih nepravdi i patnji, nekako istovremeno, izvesnom nadom oglasila se Svetska banka svojim utešnim nalazom da je u 2015. broj ljudi, koji žive u ekstremnom siromaštvu prvi put na ispod deset procenata stanovništva naše planete (702 prema 902 miliona u 2012. godini). Predsednik Svetske banke Jim Jog Kim je izjavio: „Predviđanja pokazuju da smo prva generacija u istoriji koja može da okonča krajnje siromaštvo.“
Eksperti uopšteno ponavljaju da se stanje popravlja zahvaljujući ulaganju u obrazovanje, zdravstvo i socijalno staranje. Mera stručnjaka za siromaha je život sa manje manje od 1,9 dolara dnevno. Prema očekivanju Svetske banke, u koje veruje njen predsednik, „krećemo se sve bliže istorijskom cilju – iskorenjavanju ekstremnog siromaštva do 2030. godine“.
U današnjim statističkim tabelama najnižeg godišnjeg bruto proizvoda per capita na čelu je Centralnoafrička Republika sa 640 dolara, najbolje stojeći je Katar na 185. mestu. Srbija je upisana kao devedeset sedma.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.