![Bulevar involucije (2) 1 Bulevar involucije (2) 1](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2019/11/BASARA_zimski_1.eps-1.jpg)
Konačno će, mislio sam, prestati teror prinudnih političkih ljubavi i mržnji, konačno ćemo moći da budemo ono što jesmo – šta god to bilo – a ne omladinci, radnici, seljaci i poštena inteligencija.
Poskočio sam od sreće kao ona poslovična Selinova kokoška.
Poleteo dva-tri metra uvis, pa se ponovo survao u đubrište.
Brzo shvatio da je Srbija umesto jednopartijskog dobila nešto gore – višepartijski komunizam, mešavinu najgoreg u komunizmu – diktature lumpenproletarijata – i najopakijeg u nezrelim parlamentarnim demokratijama – primitivnog , pljačkaškog kapitalizma.
Platon je naučavao da zbog neizbežne dekadencije svih stvari i pojava demokratija na kraju završava u kakistokratiji.
U Srbiji je demokratija započela kakistokratijom.
Jednopartijski komunistički kolektivizam koji se ograničavao na radnike, seljake i poštenu inteligenciju, sada je prisilno obuhvatio sve slojeve stanovništva, a one malobrojne koji nisu hteli da budu obuhvaćeni, saterao u geto.
Neke je oterao u inostranstvo.
(Pa se posle naricalo da „nam“ natalitet opada.)
Neke u grob.
(Pa se posle kukalo da „nam“ je smrtnost u porastu.)
Nije slučajno što reči kolektiv i kolektor slično zvuče.
Izvedene su iz istog korena.
Slična im je i funkcija.
Ono što je za otpadne vode (da ne upotrebim smrdljiviju reč) kolektor, to je za ljudska društva kolektiv.
Mračno, dakle, smrdljivo mesto, senkrup u koju se slivaju telesne i mentalne, za razliku od telesnih nerazgradive, izlučevine.
Mentalna mapa u kojoj se najbolje snalaze pacovi.
Rođen sam, odrastao i doživeo zrelo doba u socijalističkoj Jugoslaviji, zemlji kolonizacije, kolektivizacije, kolektiva, kolektiviteta i kolektivnosti, zemlji terorističkih organizacija udruženog rada, sigurnoj kući za međunarodne teroriste – među njima i Iliča Ramireza Sančeza, Šakala – obećanoj zemlji poluvojno organizovane neorganizovanosti u kojoj se pravo iz porodilišta išlo u obdanište iz obdaništa u pionirsku organizaciju iz pionirske u omladinsku organizaciju.
Tu je pucao vidik.
Tu su se otvarale neograničene mogućnosti slobodnog izbora.
Za ambicioznije, one koji su želeli da uspeju u životu, takozvani Savez Komunista, za one skromnijih prohteva – SSRN.
Protofeministkinje su morale da se zadovolje AFŽ-om.
Dok iz nepoznatih razloga nije ukinut.
U SFRJ si morao ili biti u nekom od kolektiva.
Ili biti ostali.
Ostali su tavorili na margini, samo što to nisu znali, pojam margina, osim u tipografiji, još nije bio ušao u upotrebu.
Do sredine pedesetih nije bilo lako biti među ostalima.
Ostali, recimo, nisu dobijali tačkice za hleb.
Posle je hleb postao dostupan u slobodnoj prodaji.
Sve u svemu, od kraja pedesetih naovamo, moglo se sasvim lepo živeti i izvan kolektiva, na margini.
Ono jeste, ako si bio ostali, nisi imao pravo na socijalno, regres, železničku kartu K15, sindikalne svinjske polutke, bonove za topli obrok i ostala korisna i jestiva ogledalca i đinđuve za urođenike kojima je režim kupovao opštenarodno oduševljenje pravcima razvoja političkog sistema socijalističkog samoupravljanja.
Ali rekoh – moglo se živeti i među ostalima.
Između ostalog, naravno.
Po meni bolje nego u kolektivima.
Sa manje strepnje i straha svakako.
Ovo je bitno.
Nikada u Jugoslaviji nisam bio progonjen.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.