![Uvod u izveštaj 1 Uvod u izveštaj 1](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2019/11/BASARA_zimski_1.eps-1.jpg)
Godine 2000. beogradska čaršija se po drugi put za samo jednu deceniju suočila sa Fantomom slobode, oličenim u Zoranu Đinđiću, koji je zamalo uspeo da učini nemoguće – da u učmaloj Srbiji svakog ponaosob prene iz začaranosti i navede da ono što naumi i hoće uradi sam za sebe (i bližnje), a ne da čeka da mu čaršijski satrapi udeljuju mrvice (u poslednje vreme sendviče).
Kao što je karaveselnik Antonić – svojevremeni vansudski tumač Koštuničinog body language-a (tikova) na srpski – prevodio SNiS-u šta „premijer“ hoće da kaže kad podigne obrvu, a šta kad prdne, tako je i takozvani Nedeljnik u broju posvećenom petom oktobru na osnovu arhivske građe – RL se nije udostojio da lično nešto kaže – rekonstruisao Koštuničina smatranja o petom oktobru i njegovom odnosu za Đinđićem.
Bila je to revija čaršijskog mrsomuđenja, laganja, mašćenja, potuljenosti i bede.
Ko biva – tvrdi Nedeljnikov novindžija da je Koštunica (nekada) rekao – on i Đinđić su se uzajamno poštovali; jeste tu, tobože, bilo nekih razmimoilaženja u pristupu i metodologiji, ali je bajagi sve bilo civilizovano, kulturno, itd.
Stvar je stajala dijametralno suprotno.
Koštunica je iz dubine duše mrzeo Đinđića – i nad tim se ne treba ibretiti jer je to prirodno – Đinđić je pak sa svoje strane iz dubine duše prezirao Koštunicu – što je takođe bilo prirodno – a Vladan Batić i moja malenkost smo Đinđića huškali da Koštunicu još više prezire, ali da u poslovima i danima s tim svatom otvori osmore oči.
Đinđić je – hrabar i lakomislen kakav je bio – mislio da smo Vladan i ja paranoici, i nije pogrešio u dijagnozi.
Vladan i ja jesmo bili paranoici. Ali smo bili u pravu.
Dakle ovako: u nadmetanju nespojivih političkih koncepata, jedan od njih mora da bude potučen do nogu i sateran u mišju rupu – nema tu nikakvih kohabitacija između monarhije i republike, liberalne demokratije i kleronacionalističke satrapije – ne, naravno, potučen do nogu fizički, nego politički.
Tako je mislio Zoran Đinđić.
Čaršija je pak – kao što iz priloženog vidimo – mislila da je političkog protivnika najprobitačnije ukloniti – fizički.
Nakon Đinđićevog streljanja više nije bilo prepreke da Koštunica – zahvaljujući potuljenosti „građanskog nacionalizma“ deset puta efikasnije od Miloševića – vrati točak srpske istorije koji se jedva pomerio sa mrtve tačke, još dublje u zaumnu bezvremenost, prirodno okruženje čaršije i čaršilija.
Da se međunarodni Vlasi ne bi prerano dosetili – dosetiće se prekasno – ulogu liberalno-demokratske protivteže glumatao je JexS Tadić, kome je olakšavajuća okolnost to što nije znao šta čini.
Eto, tako je to bilo (a biće i gore), pa mi otud nije jasno zašto se bilo ko iznenadio (a svi su se iznenadili) što umesto Visokog Vučića na vlast nije došao neki Ulof Palme.
Izveštaj o tome kako čaršija poziva M radi ubistva sledi u sutrašnjem broju.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.