![Bogdan Diklić: Ne volim isključivost ni u poslu ni u životu 1 Bogdan Diklić: Ne volim isključivost ni u poslu ni u životu 1](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2019/09/Bogdan-Diklic-1.jpg)
Glumac Bogdan Diklić ovogodišnji je laureat nagrade „Živojin Žika Pavlović“ koju Leskovački internacionalni festival filmske režije – LIFFE dodeljuje za afirmaciju regionalne filmske umetnosti u svetu.
Legendi našeg glumišta nagrada je uručena na otvaranju dvanaestog izdanja festivala, koje se održava od 18. do 22. septembra na više lokacija u Leskovcu, u organizaciji Leskovačkog kulturnog centra. Prema rečima organizatora, Diklić je, kao jedan od najeminentnijih glumaca sa ovih prostora, ostavio značajan trag u promociji regionalne kinematografije u svetu, i time zaslužio glavno priznanje festivala koje nosi ime našeg proslavljenog sineaste Živojina Žike Pavlovića.
Diklićevo prisustvo na filmu, televiziji i u pozorištu traje 44 godine nesmanjenim intenzitetom. Glumio je u kultnim filmovima “Nacionalna klasa” ili “Maratonci trče počasni krug”, i mnogim drugima, a njegove uloge su veoma upečatljive u jugoslovenskoj, srpskoj, i regionalnoj kinematografiji. Za svoj rad ovenčan je mnogobrojnim nagradama i priznanjima, među kojima su nagrade „Pavle Vuisić“ (2009) za životno delo, Zlatna arena u Puli, i Zlatni pečat Jugoslovenske kinoteke (2018).
„Živojin Žika Pavlović je istorija kinematografije, i to ne samo ovih prostora. On je izuzetno značajna i ljudska, filmska i književna pojava. Meni je bila čast da radim s njim. On me je tada lično pozvao telefonom, a to obično rade organizatori ili pomoćnici reditelja. Bio sam ushićen samim tim što me je pozvao Žika Pavlović, da mi nešto kaže. On se predstavio i rekao: „Ovde Žika Pavlović, ja bih voleo da igrate kod mene u filmu, jednu malu ulogu. Voleo bih da se najzad sretnemo, vi i ja“. Naravno, da me je zvao da igram nogu od stola, i to bih igrao“, ispričao je Diklić u Leskovcu povodom dobijanja nagrade.
On je ispričao i iskustvo snimanja sa ovim velikim umetnikom.
„Gleda probu kadra onako mirno, zamišljeno, dirka one svoje brkove. Kad smo sve precizirali i ustanovili, dakle pred samo snimanje, on je otišao tamo negde, i gledao u reku. Uopšte nije gledao snimanje. Onda je samo pitao Aleksandra Petkovića – direktora fotografije – „Je l’ to sve u redu?“ Petko mu je rekao da jeste, i onda smo išli dalje.
Posle sam razmišljao o tome – Žika je imao apsolutno poverenje u sve svoje saradnike. On je došao, video probu, doterao je do onog što je hteo, i onda otišao. I tako za svaku scenu. To mi se prvi i poslednji put desilo, u ove 44 godine koliko radim ovaj posao. Da neko ima takav pristup i poverenje u ljude s kojima radi. Trebalo je da imamo dva dana snimanja. Mi smo praktično sav posao završili u jednom danu, nekako se sve se složilo. Bilo mi je žao što nisam radio bar još jedan dan sa Žikom.
Prema njegovim rečima nakon više od 40 godina glumačke karijere u sećanju mi ostaju filmovi i pozorišne predstave koje „smo radili lepo, tiho, mirno, dogovorno, i sa radošću“.
„Nikad mi se nije desilo da film, koji je pravljen u gotovo idiličnoj atmosferi, nije uspeo i da nije bio dobar. A dešavalo se da je svima nama, u nekim neurotičnim procesima, dosta toga izmicalo kontroli. Onda su i krajnji rezultati bili dosta površni.
Ne pamtim uloge i ne mislim o tome. Ponekad, dok vrtim kanale na televiziji, slučajno naiđem na scene iz filmova u kojima sam igrao, pa se prisetim, ali to je samo blic sećanje. Kad bih se intenzivno sećao i prisećao onog što sam radio, mislim da bi me to opterećivalo. Lepo je kad vam neko kaže da je gledao vaš film, i da mu se sviđa vaša uloga. Ali nemam tu vrstu „opterećenja“, da se i dalje bavim time. To je prošlo. Sve je bilo značajno – i ono dobro, i ono loše. Ne treba se vraćati i okretati za onim što je bilo“, kaže ovaj glumac.
On kaže da je u odnosu glumac – reditelj presudno uzajamno poverenje.
„Ne volim isključivost ni u poslu ni u životu. Kada sam u nešto siguran onda to svojski branim, ne rečima nego činjenjem, radom ispred kamere, ili na pozornici. Ne volim da teoretišem. Važno je kako funkcioniše taj uzajamni odnos. Od predloga, do mogućih grešaka i popravljanja tih grešaka, pogrešnih i dobrih razmišljanja. To je najkreativniji deo našeg posla“, precizirao je Diklić.
On kaže da u samoj glumi nema improvizacija.
„Pre snimanja, kad pripremam određenu scenu, često unesem neke izmene. Nešto izbacim, nešto čak i dodam, i onda to pokažem reditelju ili ga pre snimanja pozovem telefonom, da pitam za mišljenje. Ali na snimanju – ni u filmu ili u pozorištu – ne umem da improvizujem. Umem ponekad, dok spremam scenu, ako se to može nazvati improvizacijom. Ako mi tad nešto padne na pamet, ja to zapišem i utvrdim, fiksiram. Možda se desilo 2-3 puta u životu, u pojedinoj sceni, da je kolega bio inspirisan da nešto promenimo, a reditelj nije hteo da zaustavi kadar jer mu se dopadalo to što on radi. Onda ja to prihvatim, ali ne iniciram sam“, priča Diklić.
Prema njegovim rečima on se „ne bavi glumom“ već je živi.
„Živim ga još od studentskih dana. Ne prođe dan da neke stvari ne procesuiram u sebi. Opažam na ulici. Ako gledam neki dobar film, sve to procesuiram, razmišljam, gledam, pa se divim kolegi kako je to uradio. To je znak da se moj entuzijazam nije ugasio. U poslednjih 15-ak godina postao sam zahtevniji prema onom što prihvatam da radim. Ne mogu da radim scenarija i tekstove koje ne osetim, koji me se ne tiču ili su površni. Posle te 44 godine i od sebe očekujem više, ali ne u smislu bolesne ambicije i karijerizma. Istovremeno, sve doživljavam jednostavnije. Mnogo brže se opredeljujem u razmišljanjima. Moram da osetim to što treba da radim. Da imam emotivni impuls, nešto što se prvo svidi mojoj duši, nakon čega to i racionalno artikulišem. Sve je to trajanje entuzijazma, koji se malo promenio. Rekao bih, na bolje. Taj entuzijazam je – u lepom smislu te reči – izbirljiviji i čestitiji, zaključuje Diklić.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.