Godišnja nagrada „Vitez poziva“, koju tradicionalno, na Svetski dan ljudskih prava, dodeljuje nevladina organizacija „Liga eksperata“, pripala je novinarki i televizijskoj voditeljki Olji Bećković, sociologu i profesoru Filozofskog fakulteta u Beogradu Sretenu Vujoviću i piscu i uredniku časopisa Gradac iz Čačka Branku Kukiću. Nagrada im je dodeljena za značajan stvaralački opus, saglasnost profesionalnog znanja i savesti, moralni integritet i autonomno i časno delovanje i ponašanje jer nisu izneverili logiku svog poziva. Ovi vitezovi novinarstva, profesure i izdavaštva u razgovoru za Danas govore o stanju u svojim profesijama i razlozima zbog kojih oni nikada nisu odstupili od logike svog poziva.
Prilikom dodele nagrada na neki način ste analizirali naše društvo kroz stanje na Beogradskom univerzitetu. Šta nam situacija na BU govori o nama?
– Dvadesetpetogodišnja ozbiljna politička, ekonomska i kulturna (vrednosna) kriza tranzicionog srpskog društva ima za posledicu, manje ili više, krizu svih njegovih važnih institucija u koje spada i kriza univerziteta, kao i kriza delovanja naučnika, stručnjaka i intelektualaca zaposlenih na državnim i privatnim univerzitetima u Srbiji, a ne samo na Univerzitetu u Beogradu. Takva kriza je karakteristična za neke druge zemlje u tranziciji, pa i za one najrazvijenije, ali u manjoj meri. Smatram da su osnovni uzroci krize visokoškolskog obrazovanja vezani prvenstveno za tokove novca odnosno za osnivanje privatnih univerziteta i komercijalizaciju državnih. Kriza univerziteta je praćena brojnim aferama (počev od još neokončane „Afere indeks“ u Kragujevcu pa nadalje), skandalima, plagijatorstvom, deprofesionalizacijom profesora, tezgarenjem nastavnika, i „blokadama“ studenata… Akademska kultura je pala na tanke grane. Intelektualno poštenje je ozbiljno dovedeno u pitanje. Pojedini akteri očigledno „mogu da odole svemu osim iskušenju“.
Da li je danas postalo viteštvo u profesuri ne dozvoliti nekome da doktorira ili masterira sa plagiranim radom?
– Ne dozvoliti nekome da diplomira, masterira ili doktorira sa plagiranim radom nije stvar viteštva već pitanje elementarne profesionalne i ljudske odgovornosti profesora. Viteštvo je, ipak nešto više od toga. Ono pretpostavlja samosvest o tome da postoji akademska solidarnost i percepcija univerziteta kao autonomne zajednice. To znači da kada se otkrije plagijatorstvo na bilo kom univerzitetu (privatnom, državnom) profesor treba da se za to zainteresuje, proveri činjenice, javno iznese dokaze, i pozove na odgovornost ne samo počinioca plagijata, već i članove doktorske komisije, kao i sve nadležne na univerzitetu i u resornom ministarstvu. Stepen viteške hrabrosti je utoliko veći ukoliko se upre prstom na plagijatora koji je ministar, visoki politički funkcioner, rečju, čovek od moći. Primerice, takvo viteštvo je kod nas u više navrata najpregnantnije pokazala koleginica Danica Popović sa Ekonomskog fakulteta u Beogradu. S tim u vezi postavlja se pitanje da li danas ima dovoljno „vitezova poziva“ na našim univerzitetima. Pitanje opštijeg karaktera je da li naše društvo ima, s časnim izuzecima, pravu kritičku inteligenciju. Isto tako, pitanje je da li su danas viteški kritičari postojećeg s obzirom na ishod svoje misije ličnosti donkihotskog tipa.
Kada je nastupila ta rasprodaja znanja, u kojoj svako sa malo novca može dobiti diplomu koju će okačiti pored goblena ili staviti u vitrinu?
– Devedesete su bile olovne godine rata, deoba i seoba, međunarodne izolacije, razaranja društva, kriminalizacije, korupcije i kleptokratije u redovima političke, ekonomske, pa i kulturne elite. Tada je počela rasprodaja znanja i još se nije zaustavila. Inflacija raznih diploma i doktorata nije značila unapređenje kvaliteta visokoškolskog obrazovanja. Zbog neusklađenosti sistema obrazovanja sa potrebama tržišta rada i velike nezaposlenosti mnoge diplome su zaista mogle poslužiti za dekoraciju stanova ili za samosnalaženje u sivoj ekonomiji divljeg kapitalizma. Istine radi, bilo je i onih darovitih sa valjanim diplomama, ali su bili prinuđeni da učestvuju u „odlivu mozgova“.
Kome treba toliko lažnih doktora nauka? Tačnije, kome odgovara društvo bez znanja, ali sa inflacijom titula?
– Podrazumeva se da su lažni doktori nauka i neznanje u suprotnosti sa opštim dobrom i modernim razvojem društva. Titula stečena prevarom služi pojedincima za uzdizanje na partijskoj lestvici i u političkoj hijerarhiji. S druge strane, neznanje i lažni doktori nauka mogu da posluže kao sredstvo „puzećem autoritarizmu“ i njegovom vođi da lakše upravlja svojim neukim podanicima, a posebno da drži u šaci plagijatom iskompromitovane ministre i političke funkcionere. U ovom slučaju reč je o organizovanoj neodgovornosti državno-partijskog vrha prema javnom interesu.
Kako izaći iz krize morala koja je zahvatila sve pore društva, uključujući i univerzitete?
– Vrednosti, uključiv i moralne, teško se i sporo menjaju. Do moralnog ozdravljenja bi moglo doći ne tako što bi se samo smenjivali političari nego tako što bi se menjale politike i tragalo za alternativom postojećem u smislu povećanja sloboda i ljudskih prava, demokratije, tržišta, ali i socijalne pravde. Moralna obnova univerziteta je moguća ako se visoko obrazovanje bori protiv svih formi dogmatizma i stvara viziju budućnosti u kojoj studenti mogu biti informisani, kritički građani sposobni da aktivno učestvuju i upravljaju svetom koji će ozbiljno shvatiti vezu između obrazovanja i demokratije.
Vaše prvenstveno interesovanje je grad. Kao sociolog grada, kako vidite projekat Beograd na vodi?
– Posebno me interesovao odnos između urbanog fenomena i demokratije. Moglo bi se reći da je istorijski gledano grad (polis) rodno mesto politike, demokratije i univerziteta kao sredine koja formira stručnjake za prostor. S tim u vezi, smatram da je projekat Beograd na vodi veoma rizičan, teško održiv, kao i da nije u skladu sa Svetskom poveljom o pravu na grad (2004). Pravo na grad u smislu da „svi građani imaju pravo da učestvuju u planiranju, projektovanju i kontroli, upravljanju, obnovi i poboljšanju gradova“, tj. participativni tip grada predstavlja alternativu u odnosu na danas preovlađujući neoliberalni model razvoja savremenih gradova u znaku dominacije tržišta ili, tzv. investitorskog urbanizma koji omogućava stranim investitorima da grade šta hoće, gde hoće i kako hoće u tuđoj zemlji. Srbija je poluperiferijska zavisna zemlja, a njen glavni grad je takođe zavisan od, u ovom slučaju, bogatih investitora iz Emirata u kontekstu glokalnosti. Ukratko, povodom Beograda na vodi prihvatljivo mi je nedavno izneto gledište sociološkinje Ksenije Petovar o četiri međusobno povezane višedecenijske karakteristike beogradskog urbanizma. Prva je dominacija voluntarizma u odlučivanju o socioprostornom razvoju Beograda od strane političara, privrednika i urbanih planera. Druga je prikrivanje realnih troškova realizacije objekata i projekata. Treća je višestruki interesni savez između političara, privrednika i urbanih planera kao neautonomne profesije, ali ovoga puta reč je o finansijskoj dominaciji stranih privrednika i stručnoj prevazi stranih urbanih planera i projektanata. Četvrta karakteristika je isključivanje građana iz procesa izrade urbanističkih i drugih razvojnih projekata ili, pak, njihovo fingirano učešće.
Tokom devedesetih pod sumnjivim okolnostima nicali su dvorci na Dedinju, a od 2000. tržni centri. Da li će ovaj projekat, koji prate brojni negativni komentari, ili barem njegova maketa, obeležiti naredni period urbane istorije ovog grada?
– Sociolozi kažu da je grad, naročito velegrad, projekcija društva u prostoru. U periodu tranzicije došlo je do sledećih važnih urbanih promena: privatizacije stanova, komercijalizacije gradskih istorijskih jezgara, pojačane rezidencijalne migracije, rezidencijalne i komercijalne suburbanizacije i porasta socioprostorne segregacije u odnosu na onu iz socijalistčkog perioda. Pod uslovom da se ostvari projekat Beograd na vodi kao naseobina sa 17.000 žitelja u jezgru metropole obeležiće svakako naredni period urbane istorije našeg glavnog grada, a u sociološkom smislu, pored ostalog, najviše po porastu društvene nejednakosti i s njom povezanog porasta socijalne segregacije u Beogradu (ako se uopšte prodaju skupi stanovi predviđeni za stranu klijentelu).
Slike romskih naselja koja su rušena kako bi bili izgrađeni elitni blokovi ili moderni mostovi, obeležila su prethodnu vlast u Beogradu. Koliko zapravo istorija urbanizacije ovog grada govori o prilikama u politici i društvu?
– Istorija urbanizacije Beograda mnogo govori o prilikama u politici i društvu. Ali to je duga i složena priča. Sažeto, manjina dobitnika u tranziciji se infiltrirala u tradicionalne elitne četvrti prestonice, ili zaposela nove prestižne lokacije, dok je većina tranzicionih gubitnika i dalje u jeftino otkupljenim „socrealističkim stanovima“, a stari i novi pripadnici društveno isključenih u još nelegalizovanim bespravnim naseljima, siromašnim područjima i romskim enklavama. Ponovo se, samo sada izraženije nego u socijalizmu, može prema nečijoj adresi odrediti kojem društvenom sloju neko pripada i kakav mu je stil života. Svedoci smo pojave novih „stambenih klasa“.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.