Tiho, bez pompe i uzvišenih govora, prošao je 17. avgust, neprimetno, kao i svaki drugi dan u kome nismo našli razloga za slavlje. Mnoge smo događaje izmislili, mnoge preuveličali, samo da bi mogli da ih slavimo i mlatimo praznu slamu i kad treba i ne treba. Za uzvrat smo namerno, slučajno ili iz nehata zaboravili najslavnije događaje naše istorije, kao da joj se rugamo i poručujemo da možemo sve da iskrivimo i obezvredimo. Za to smo uvek imali mnogo talenta.
Baš tog datuma je izvojevana jedna od najvećih pobeda u istoriji Srbije, Evrope i sveta. Pobeda koju su odavno svetski moćnici priznali i uvrstili na jedno od nekoliko najvećih i naj briljantnijih u istoriji ratovanja. Proučava se u svim najvišim svetskim vojnim akademijama kao primer strategije, taktike, hrabrosti, discipline i lucidnosti komandanta koji ju je ostvario. Bio je to omanji, suvonjavi i pomalo bolešljivi seljačić iz malog srpaskog sela Struganika, a veliki i golemi Živojin Mišić. Bitka se i dan danas zove Cerska, mada se vodila na frontu dugačkom 250 Km.
Za podsećanje treba reći da je najveći teret bitke podnela I Armija kojom je pri napadu Austrougarske vojske komandovao mlađani Regent Aleksandar, a načelnik štaba Armije je bio Petar Bojović. Kada je vrag odneo šalu i kada je Vojvoda Radomir Putnik video da neiskusni Regent gubi bitku, manuo se kraljevskih snishodljivosti i imenovao generala Živojina Mišića za komandanta, ne slučajno. Baš taj sićušni Živojin je imao plan ovakve pobede koji je smislio devet godina pre bitke na završnom ispitu štabne akademije i zbog koga zamalo nije pao na ispitu baš kod Radomira Putnika, u to vreme načelnika Visoke štabne vojne akademije. Plan je bio toliko briljantno drzak, manevarski skoro nemoguć i baziran na tri velike greške koje će neprijatelj napraviti u nastupanju preko Drine.
I tako prst sudbine i iskustvo Radomira Putnika omogućiše Živojinu Mišiću da preuzme ulogu pobedioca u trenucima kada se činilo da nam spasa nema, kada je moćna Poćorekova vojska nastupala nezadrživo ka srcu Srbije. Mišić je munjevitim i odavno planiranim povlačenjima zavarao moćnu armadu, simulirao povlačenje u rasulu od po 5 i 7 kilometra, a zapravo dolazio na već prethodno planirane moćne i dominantne položaje koji su trebali da mu omoguće strahoviti i iznenadni protivnapad.
Nije to bila obična ratna pobeda, niti običan ratni poraz neprijatelja. To je bila prva pobeda saveznika u I svetskom ratu koja je odjeknula u svim svetskim metropolama. Sve novine sveta su danima o tome pisale, a Srpska vojska je prvi put kod saveznika dobila status stvarne sile i ravnopravnog ratnog partnera. Poćorek, miljenik cara, je doživeo veliku blamažu i od nepobedivog generala postao uvređeni aristokrata koji je izgubio svu slavu i autoritet koji je do tada imao. Sve kasnije bitke koje je Srpska vojska vodila u ovome ratu nosile su pečat i slavu Cerske bitke, a naši vojnici su hrabrost nalazili i u najtežim trenucima znajući da je pobeda moguća i onda kada se činilo da je sve izgubljeno.
Naš nemarni odnos prema najsvetlijim stranicama naše istorije pokazuje jasno kakvi smo to mi Srbi, zašto stalno patimo i gubimo mirnodopske bitke. Za pobedu su potrebni stručnjaci, profesionalci, čestiti i hrabri, promućurni i dosledni. Pobede ne ostvaruju regenti i ministri, ulizice i poltroni, neznalice i karijeristi.
Imamo mi dosta Živojina Mišića u svakom Struganiku, u svakom gradu, u svakoj mesnoj zajednici, ali su ih ovi prethodno pobrojani odstranili, marginalizovali, onemogućili, zapušili sva komandna mesta, a na žalost pametan popušta. Odavno je još jedan naš poznati Kostolčanin rekao „idi bidi bek kad nisi za krilo“. Kad će to ovima našima sa dve leve noge neko da kaže?
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.