Hapšenje Jovana Divjaka, generala u penziji Armije BIH, prošle nedelje u Beču na osnovu poternice koju su raspisale srpske vlasti, zbog njegovih navodnih zločina protiv vojnika JNA počinjenih u Sarajevu 3. maja 1992. izazvalo je oprečne reakcije i u Sarajevu i u Beogradu. Već na samu vest o Divjakovom hapšenju u Sarajevu su stotine, a potom i hiljade građana izašle na ulice da protestima traže oslobađanje svog omiljenog ratnog heroja koji se, kada već nije mogao da brani zemlju koja se krvavo raspadala, svesno opredelio da brani građane Sarajeva.
U Beogradu, pak, protiv Divjakovog hapšenja na osnovu srpske poternice reagovale su građanske i antiratne nevladine organizacije, dok se po medijskim forumima i blogovima, po principu za i protiv, vode ostrašćene rasprave o samom Divjaku i njegovoj navodnoj odgovornosti. Pri tom, oni koji su sve i pokrenuli (da li slučajno) tek 2004. da bi tek 2009. (17 godina posle događaja u Dobrovoljačkoj) izdali i Interpolovu poternicu, i danas ne odustaju od netačnih podataka i poluistina kojima izlaze u javnost. Tako se, u zavisnosti od patriotskog stava pitanih i nepitanih zvaničnika kao i neupitnog patriotizma pojedinih glasila, moglo i može pročitati ili čuti da se Divjaku stavlja na teret krivica za smrt od šest pa do preko stotinu pobijenih vojnika JNA. Iza te, za neke u Srbiji još uvek omiljene morbidarije zvane „nikad dovoljno mrtvih“, stoji banalna činjenica da ovdašnja javnost još uvek ne zna šta se, zašto i kako dešavalo tog maja 1992. u Sarajevu. Ne zna, pre svega, da je „3. maj“, kada je napadnuta kolona vozila sa pripadnicima JNA u Dobrovoljačkoj ulici, samo logičan nastavak svega suludog i tragičnog što se prethodnog dana dešavalo u Sarajevu. Autori poternice protiv generala Jovana Divjaka, „dokazano objektivni“ istažitelji nekadašnjeg Vojnog tužilaštva, posebno „proslavljenog“ u slučajevima Jurišić, Ganić, Purda… general Trifunović, uporno ćute o „2. maju“ u Sarajevu 1992. I oni i svi drugi koji njihove istrage i poternice prihvataju i prosleđuju Interpolu, izazivajući tako međunarodnu i regionalnu bruku i štetu Srbiji, zadovoljavaju se efektima koje svojom istinom i svojim poternicama postižu u domaćoj (patriotskoj) javnosti.
Dan pre
Drugi maj ‘92. u Sarajevu ostaje zabeležen u istoriji kao poslednji propali pokušaj još uvek formalno postojeće JNA da zauzme centar grada i Sarajevo podeli i stavi pod svoju kontrolu. Napad je počeo u ranim jutarnjim satima bombardovanjem sa već uveliko utvrđenih položaja na brdima oko Sarajeva. Čitav sat i po, Mladićevi i Karadžićevi artiljerci tukli su granatama po Predsedništvu, Skupštini, Domu sindikata… Po najužem gradskom jezgru, po opštini Stari Grad, ali i po Novom Sarajevu. Tako je označen početak ostvarenja monstruoznog plana kasnije zabeleženog kao najduža opsada jednog grada u novijoj istoriji (1395 dana ! Od 2. maja 1992. do 26. februara 1996.) što će životima platiti 10.615 građana Sarajeva među kojima i više od 1600 dece.
No, tog pomenutog 2. maja ‘92. nije se sve završilo jutarnjim granatiranjem Sarajeva i diverzijom u Glavnoj pošti na Obali, čime je izazvan požar koji je uništio preko 45000 veza onemogućivši tako telefonski saobraćaj i u gradu i van njega. Napadom iz tri pravca (Lukavica, Nedžarići, Trebević) na centar grada, uz korišćenje oklopnih transportera, tenkova i pešadijskog naoružanja, JNA je pokušala da iznenadnom akcijom osvoji zgradu Predsedništva i ostale državne institucije u samom centru grada. Na taj način je Neko hteo da pokaže da legalno izabrana vlast, tada već međunarodno priznate i nezavisne BIH, članice UN, ne vlada u Sarajevu. Možda bi tako i bilo da se napadačima u vozilima, tenkovima i oklopnim transporterima JNA nisu suprotstavile očigledno spremne grupe Teritorijalne odbrane grada. Na pokušaj proboja i paljbu iz oklopnih transportera i tenkova, u području Skenderije, pored Predsedništva, i ostalim ulicama centra grada – grupe teritorijalaca odgovarale su projektilima iz zolja, osa i ručnih bacača. Tako je pogođeno i uništeno nekoliko oklopnih transportera, drugih vozila i tenkova a u svakome od njih ili oko njih moglo je biti i po desetak i više vojnika. Sam general Jovan Divjak u intervjuu RSE pre dve godine, kaže da vojnici JNA tokom sukoba 2. maja 92. koji je potrajao ceo dan, nisu ginuli samo u centru grada, nego „i oni koji su pratili tenkove, i na Jevrejskom groblju, i u Zagrebačkoj ulici, i na potezu od Nedžarića do Televizije.“ Koliko se zna, sve do sada, niko nije izašao sa tačnim brojem ukupno stradalih toga dana u Sarajevu, ali je među njima, nesumljivo, bar nekoliko desetina izginulih pripadnika JNA. U dokumentarcu „Mesto zločina“, (Srna film, 2007.) koji se bavi žrtvama u Dobrovoljačkoj 3. maja 1992, na samom kraju filma nalazimo sledeći podatak: U Sarajevu 2. i 3. maja 1992. godine ubijena su 42 pripadnika JNA, ranjena su 73 pripadnika JNA, zarobljeno je 215 pripadnika JNA. Ovo je samo jedan od primera „kreativnog“ korišćenja podataka o izginulim pripadnicima JNA u Sarajevu tog 2. i 3. maja 1992, kakvih je kasnije bilo u izobilju.
Otmica Alije Izetbegovića
Zatečeni otporom teritorijalaca i suočeni sa velikim gubicima, planeri i vođe napada na centar Sarajeva, u popodnevnim satima 2., maja povlače preživele i ranjene pripadnike JNA u kasarne. Ali se ne predaju. Uz konsultacije i odobrenje pojedinih članova Predsedništva tadašnje Jugoslavije (pominje se Branko Kostić ) pripadnici JNA na sarajevskom aerodrom zarobljavaju i uzimaju kao taoce Aliju Izetbegovića, predsednika BIH, njegovu ćerku Sabinu i Zlatka Lagumdžiju, predsednika SDP BIH. Njih troje upravo su se bili vratili iz Lisabona gde su sa međunarodnim predstavnicima razgovarali o unutrašnjem ustrojstvu BIH nakon osamostaljivanja. Uz višečasovno, mučno i napeto posredovanje generala Luisa Mekenzija, komandanta UNPROFORa, članovi Predsedništva i pojedini vojni komandanti u gradu uspevaju da se dogovore sa predstavnicima JNA da se 3. maja oslobodi Alija Izetbegović i ostali zarobljenici. Zauzvrat se obećava i garantuje međunarodnom posredniku da će Teritorijalna odbrana i ostale naoružane formacije deblokirati zgradu komande 2. armijske oblasti i dozvoliti nesmetan odlazak generalu Milutinu Kukanjcu, komandantu sarajevske armijske oblasti, njegovim saradnicima oficirima i svim prisutnim vojnicima.
U popodnevnim satima 3. maja, Alija Izetbegović, njegova ćerka Sabina i Zlatko Lagumdžija, iz kasarne Lukavica gde su zadržani nakon zarobljavanja na aerodromu, vojnim transporterima UNPROFORA, zajedno sa generalom Mekenzijem, dolaze do komande 2. armijske oblasti. Spakovani za dogovoreni polazak u svojim vozilima tu ih sačekuju oficiri, vojnici i nekolicina civila na radu u JNA. Njihov komandan, general Milutin Kukanjac, kao da prethodnog dana nije bio pravi ratni pokolj u Sarajevu, ulazi u beli transporter UNPROFORA u kome se već nalazi Alija Izetbegović. Kolona od tridesetak vozila, mahom kamiona, sa malim, terenskim vozilom UNPROFORa na čelu u kome su general Mekenzi i Zlatko Lagumdžija, polazi sa Trga 6. april sporo se krećući ka Skenderiji. Praćena neprijateljskim pogledima često naoružanih građana ili pripadnika ko zna kojih grupa i formacija – neće daleko stići. Zaustavljena je u Dobrovoljačkoj ulici. I dok Alija Izetbegović iz transportera na koji se Jovan Divjak popeo traži od njega da kolona nastavi kako je dogovoreno – začuje se pojedinačna i rafalna pucnjava nedaleko od tog mesta. Televizijski snimak koji prikazuje Divjaka kako viče: „Ne pucaj!… Ne pucaj!… Ne pucaj!… bezbroj puta je emitovan na mnogim svetskim televizijama. Tokom posete Beograđana ratnom Sarajevu 1995. general Divjak je u intervjuu datom ovom novinaru za NAŠU BORBU objašnjavao kako su na Palama „kreativno“ montirali pomenuti snimak. Iz svakog njegovog uzvika „Ne pucaj!“ isecali su „Ne“, a ostatak danima emitovali uz komentar kako on, srpski izdajnik, poziva na ubijanje vojnika JNA u Dobrovoljačkoj ulici.
Koliko je stradalih?
Tragični bilans zločina u Dobrovoljačkoj ulici 3. maja 1992. srećom, mnogo je manji nego što to osvedočeni smrtoljubci tvrde i žele. Sam Jovan Divjak smatra da je ubijeno osam ljudi a da ih je 215 zarobljeno. Njegov protivnik, komandant 2. armijske oblasti general Milutin Kukanjac, sve dok je bio živ, iznosio je svoje mišljenje i nešto drugačije podatke.
– U toj Dobrovoljačkoj ulici oni su napali jedno sanitetsko vozilo i poginuo je jedan vojnik, Tomović Zdravko iz Han Pjeska, tri pukovnika: Sokić Miro, Radulović dr Budimir i Mihailović Boško, jedan potpukovnik, Jovanović Boško i jedna žena, Muslimanka Šuko Nurmela… – tvrdio je Kukanjac. Znači, šest osoba je stradalo od ukupno 261 koliko je bilo u koloni.
Ako je verovati generalu JNA, komandantu koji je i sam sve preživeo zapitajmo se čemu i dalje laži i manipulacije o ovom događaju? Najubedljiviji odgovor ponudio je sam general Kukanjac još 2000. godine:
– Valjda su ovi u Beogradu izgubili strpljenje što nismo više stradali pa su prosipane te laži o Dobrovoljačkoj što je nešto najsramnije što se moglo čuti“.
Otuda i „kreativna“ tumačenja zločina u Dobrovoljačkoj sa Pala i iz Banja Luke koja su, kao što vidimo, sve više prihvaćena i u Beogradu. Možda zarad nove srpske sloge ?
I dok general Jovan Divjak u Beču, na slobodi, čeka da li će ga austrijske vlasti izručiti bosansko-hercegovačkom ili srpskom pravosuđu, u ovdašnjem Tužilaštvu za ratne zločine nadaju se da će uskoro sa kolegama iz Sarajeva potpisati sporazum o ustupanju dokaza za predmete „Dobrovoljačka“ i „Tuzlanska kolona“. Predlažu takođe da se izvrši i ekspertska revizija predmeta preuzetih od vojnog pravosuđa. Pre ili kasnije, to će nesumljivo morati da se uradi iz najmanje dva razloga: da se Srbija dalje ne bruka „novim“ starim poternicama „poznatih autora“, a i da bi se postavila prava pitanja o pravim krivcima za stradanja i vojnika i civila, i 2. i 3. maja 1992. u Sarajevu kao i za nevine žrtve iz „Tuzlanske kolone“, takođe u maju te 1992.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.