Pre nego što se počne sa kritikama i objašnjenjima kako je Barak Obama stigao, posle prve godine, do poražavajuće pozicije najslabije rangiranog predsednika u novijoj istoriji SAD (prema Galupu, podrška mu je spala na samo 46 odsto), valja se podsetiti teškog nasleđa koje mu je zapalo posle dva poražavajuća mandata njegovog prethodnika.
Nasleđe, kojim je demoliran status Amerike kao supersile – sa primetnim vojnim limitom u Iraku i Avganistanu, sa toksičnim finansijskim isparenjima iz njene kuhinje „visokooktanskog“ kapitalizma i sa globalnim moralnim liderstvom devalviranim u kazamatima Abu Graiba i Gvantanama.
Obamini kritičari saglasni su da je on krenuo iz duboke „Bušove rupčage“, kao i u oceni da, ako ništa drugo, u ovoj prvoj godini posle inauguracije uglavnom nije dodatno iskomplikovao nijednu od kriza koje su ga sačekale u Beloj kući. Ali, „izbegavanje još ozbiljnijih problema je dobar početak, ali ne i željeni cilj“, rečeno je tim povodom na tribini Nacionalnog radija, uz zaključak da je predsednikov tim na tom terenu postigao „i ovakve i onakve rezultate, ali najčešće – razočaravajuće“.
Istraživanja, inače, potvrđuju da je Obamina zvezda mnogo sjajnija u svetu nego kod kuće. Minus u tim domaćim procentima sve je izraženiji, sa zajedničkim imeniteljem da je prva godina 44. predsednika – s obzirom na okolnosti – ipak bila dobra, ali i sa strahovanjem da bi ta situacija – naročito kad je reč o stepenu nezaposlenosti i, shodno tome, sveukupnoj domaćoj ekonomiji – mogla da bude još nepovoljnija, pre nego što se krene linijom oporavka.
Pored svega, ni optimisti nisu bez argumenata. Obama je koliko-toliko smirio ekonomski teren posle turbulencija kakvih nije bilo od perioda velike depresije, stigao je na domak istorijskog zakona o zdravstvenom osiguranju za sve Amerikance, okončao je torturu osumnjičenih za međunarodni terorizam i počeo završnicu u Avganistanu uz postepeno izvlačenje iz Iraka. I, uz sve to – a, možda, i značajnije od svega toga – počeo je da rasteruje strahovanja i umanjuje odbojnost (neretko i otvorenu mržnju) prema Americi, koju je ostali svet počeo sve više da identifikuje sa njegovim prethodnikom.
Zanimljivo je, međutim, da se ovakve ocene sad mnogo češće pronalaze u citatima iz strane štampe. S druge strane, ovde se veoma kritično gleda na učinak predsednika koji je pre samo godinu dana dočekan kao „crni Kenedi u Beloj kući“ – čak i među onima koji pripadaju liberalnom jezgru Amerike.
Pojedini mediji, naklonjeni Obami, opredeljuju se za defanzivu. Njujork tajms pominje državnički stil kao uzrok njegovog političkog posrtanja („hladan u javnim istupanjima, distanciran od stvarnosti“), a Vašington post ga neumorno vadi podsećanjima na „značajan iskorak“ u reformisanju zdravstva i transfuziji propalog finansijskog sistema.
U tom istom Postu, međutim, konzervativni analitičar Čarls Krauthamer uveliko nabraja „Obamine zasluge“ za postbušovski oporavak Republikanske partije – poentirajući Galupovim podatkom da dosad nije bilo predsednika koji je u prvoj godini toliko urušio svoj rejting koliko je to uspelo aktuelnom šefu države.
Sve u svemu, sijaset je ovakvih (ne)argumentovanih izjašnjavanja „za“ i „protiv“ Obame, praćenih i nekim sve ozbiljnijim dilemama. Prvi od odgovora na te dileme već je poznat: ovaj izveštaj poslat je u Beograd pre nego što je objavljen rezultat jučerašnjih krajnje neizvesnih vanrednih senatskih izbora u Masačusetsu. Ta država je, zahvaljujući braći Kenedi, bila unazad pola veka neprikosnovena „demokratska teritorija“, ali su i tu počele da se osećaju posledice ovdašnjeg sve šireg nezadovoljstva sporovoznim ekonomskim oporavkom.
Izborni poraz u Masačusetsu značio bi za Obamu ne samo gubljenje sadašnje senatske većine koja garantuje bezbedno sprovođenje planiranih zakona već i potencijalno najveći minus u dosadašnjem opusu novog predsednika. Bio bi to loš, veoma loš signal – i za to kako mu je krenulo, a pogotovu za ono što mu dalje predstoji.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.