![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 1 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 1](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/service-pnp-npcc-19900-19959v.png)
Od dolaska evropskih naroda na tlo Amerike sve se promenilo. Prvi na udaru bili su upravo Indijanci, prvobitna plemena koja su naseljavala kontinent kasnije nazvan Amerika. Iako su brojna imena iz ovog plemena i do danas ostala poznata, Džeronimo je za sebe osigurao posebno mesto na stranicama istorije ove zemlje.
Pravog imena Kojale, „Onaj koji zeva”, a „belim ljudima” poznatiji kao Džeronimo, rođen je u Arizoni, na reci Hila. Sebe nije smatrao za poglavicu, već za vrača i jednog od istaknutih vođa apačkog plemena Čirikava. Ime Džeronimo dobio je jer je izvršio pokolj nad Meksikancima na praznik Svetog Jeronima.
Smatra se da je bio poslednji pripadnik grupe Bedonkohe, podvrste plemena Apača. Apači predstavljaju nekoliko kulturno povezanih grupa indijanskih plemena, prvih stanovnika američkog kontinenta, a poreklo konkretno ovog plemena potiče iz jugozapadnih delova današnjih Sjedinjenih Američkih Država.
Kao veliko svedočanstvo vremena u kom je živeo i načina na koji je razmišljao, iza njega ostala je knjiga o njegovom životu. Iako je bio gotovo u potpunosti nepismen, za ovakvu priliku imao je pomoć, ali i publiku.
Džeronimo je uz pomoć S. M. Bareta uspeo da usmenu istoriju pretoči u pismenu biografiju koja i danas služi kao jedno od važnijih dela koje se bavi problematikom „crvenih ljudi”. Knjiga je sastavljana tokom 1905. godine dok je Džeronimo držan kao američki ratni zarobljenik u Fort Silu u Oklahomi, a nosi naziv „Džeronimova životna priča” (prim. prev).
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 2 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 2](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/lf-1.jpg)
Foto: Screenshot/Heritage Auction, HA.com
Kontekst životne situacije u kojoj su se našli Indijanci
Agonija života u rezervatu bila je rezultat stanja koje je podrazumevalo više od puke materijalne oskudice. Zatvorenost rezervata je dovodila kod Indijanaca do preloma u shvatanju istorije i njihovog identiteta.
Kao najbolji opis i svojevrstan kontekst životne situacije u kojoj su se našli Indijanci i Džeronimo sa njima, moga bi poslužiti citat poglavice Vašaki koji je na vrlo slikovit način dočarao osećaj iznenada ograničenog života.
„Beli čovek, koji poseduje čitavu ovu prostranu zemlju od mora do mora, koji luta preko nje sa zadovoljstvom i živi tamo gde mu se sviđa, ne može znati grč koji osećamo na ovom malom mestu, a sve sa sećanjem na činjenice koje nikada neće umreti, činjenice koje znate kao i mi – svaka noga onoga što zovete Amerikom do skoro je pripadala Crvenom čoveku. Mi smo saterani u ćoškove poput krvnih zatvorenika, a gledaju nas ljudi sa oružjem i željom više nego ikada da nas ubiju. ”
Vašaki se žalio i na činjenicu da su starosedeoci Amerike postali samo „žalosni ostaci” plemena nekada velikih i moćnih, a da njihovi životi sada zavise od vladinih rešenja različitih pitanja (dostupnost alata, hrane, slobode) koja su donosili ljudi iz Vašingtona.
„Znajući sve ovo” zaključio je „da li se pitate, gospodine, da li smo puni očaja i razmišljamo li se osvetiti? ”
Usled decenija sukoba između Apača i Meksikanaca, kao i Apača i Sjedinjenih Američkih Država, ovaj narod je pronalazio različite načine kako bi obezbedio svoj opstanak, najčešće se odlučujući na različite prepade i upade.
Tokom takvih pohoda, krali su stoku, hranu, pljačkali su i uzimali sve što bi im pomoglo u borbi za sopstvenu egzistenciju, ali nisu prezali ni od mučenja i ubijanja svakoga ko bi im se eventualno našao na putu.
Nisu ni protivnici sedeli skrštenih ruku. Meksikanci i Amerikanci odgovarali su napadima na Apače, a nisu bili ni ništa manje nasilni. Često su na meti tih napada bili pojedinačni neprijatelji, pažljivo identifikovani, iz redova Apači plemena.
Pljačke i odmazde napajale su vatru osvetničkog rata koji je odjekivao među ovim narodima. Od 1850. do 1886. godine, Džeronimo, kao i druge vođe Apača, izvodili su napade, ali motivi su se razlikovali od čoveka do čoveka.
Džeronimo je bio vođen željom da se osveti za ubistvo svoje porodice, koja je stradala od strane meksičkih vojnika, a o brutalnostima koje su ga zadesile tokom života sačuvao je priče, kasnije pretvorene u knjigu, kojima nije bilo premca čak ni kod savremenika. Osim žene i troje dece, ubili su mu i majku.
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 3 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 3](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/769px-Ta-ayz-slath_wife_of_Geronimo_and_one_child.jpg)
Foto: Wikipedia
Glavnu karakteristiku njegove ličnosti predstavljala je njegova borbena sposobnost koja se protezala preko 30 godina.
Mnogi iz njegovog plemena Čirikava prema njemu su gajili različita osećanja. Iako poštovan kao vešt i efikasan vođa u prepadima i ratovima, nije bio preterano voljen od strane svog naroda.
Glavni razlog za takav odnos plemena prema Džeronimu ležao je u zabrinutosti zbog njegove odluke da ne popusti pred zahtevima američke vlade što je navelo neke Apače da se plaše američkog odgovora na svojevrstan „osećaj indijanskog nacionalizma”.
Ipak, Apači su bili u strahu od Džeronimovih „moći” koje im je on demonstrirao u nekolicini različitih prilika. Ove moći su ukazale drugim Apačima da je Džeronimo imao natprirodne darove koje je mogao koristiti za dobro ili zlo.
Prema različitim svedočenjima ljudi iz njegovog okruženja, mogao je da postane svestan udaljenih događaja u momentu kada su se oni dešavali, ali je bio i u stanju da predvidi događaje koji su se kasnije zaista odigrali. O njemu je kružio mit da ga meci ne mogu ubiti.
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 4 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 4](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/Goyaale.jpg)
Šta se dešavalo pre pojavljivanja Džeronima?
Godine 1876. otvoren je rezervat San Karlos na reci Hila u Arizoni i planirano je da bude veliki rezervat u kom bi boravili svi Indijanci iz Apači plemena.
Reformatori su se nadali da bi koncentracija plemena na jednom mestu doprinela ne samo naseljavanju belaca bez straha od rata, već i kao centar za Indijance u kojima bi uspešno savladali način funkcionisanja „belog sveta”.
Pored učenja, farmi i uzgoja stoke, Apači bi bili školovani na engleskom jeziku, ali bi ih učili i o građanskim tekovinama i približavali bi im hrišćanstvo. Na kraju bi Indijanci, posebno deca, odbacili svoj identitet Apača i postali bi „pravi” Amerikanci. Džeronimo je i prešao u hrišćanstvo, ali su ga zbog kockanja izbacili iz Crkve.
Grupe Apača su se ubrzo pod silom preselile u San Karlos, a među njima je bila i banda, među Indijancima poznatog, Viktoria. Krajem sedamdesetih godina, on je već stekao reputaciju ratnika.
Dobro je razumeo plimu migracije belaca i stepen ugroženosti opstanka Indijanaca. „Ja i moji ljudi želimo mir”, rekao je 1863. godine. „Nemamo mnogo hrane i odeće za naše porodice. Želimo trajni mir. Želeli bismo da živimo u svojoj zemlji i otići ćemo u rezervat.”
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 5 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 5](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/Victorio_Chiricahua_Apache_Chief.jpg)
Foto: Wikipedia
Tokom decenije koja je usledila, Viktorio i njegovi ljudi su često bili preseljavani iz jednog u drugi rezervat, svaki put sa obećanjem da će uslovi biti bolji, ali i da ih više neće pomerati. Njihovo prisilno preseljenje u San Karlos privelo je Viktoriovo strpljenje kraju.
Po svemu sudeći, ovaj rezervat nije zadovoljavao ni minimume osnovnih uslova za život. „Nije bilo ničega osim kaktusa, zvečarki, vrućine, stena i insekata. Nema jestivih biljaka. Mnogi naši ljudi umrli su od gladi.” Ni sukob među samim Indijancima nije bio stran. Jedino važno, beznađe je zarazilo ovaj narod.
Viktorio je odbio da ostane u rezervatu. Krajem leta 1879. godine on i njegovi sledbenici napuštaju San Karlos rešeni da pronađu novi dom gde bi mogli živeti po starom ili umreti.
Nakon jednog okršaja koji se dogodio 4. septembra iste godine, u koji se uključio i Viktorio, vest o istom brzo je stigla do San Karlosa, a veliki broj Apača je napustio rezervat i pridružio se Viktoriovoj grupi koja je svakim danom rasla.
Za kratko vreme ova banda je brojala više od 150 ratnika na čelu sa Viktoriom. Tokom sledeće godine, on je upadao na teritorije širom zapadnog Teksasa i istočnog Novog Meksika.
Često se borio sa američkim i meksičkim trupama, tako da je do oktobra 1880. godine njegova grupa bila značajno istrošena, iscrpljena i bez zaliha hrane, municije i bez fizičke snage za borbu.
Tako je 15. oktobra odred meksičkih vojnika iznenada napao logor Apača i nakon jednodnevne borbe pobio polovinu Indijanaca, a među ubijenima se našao i sam Viktorio. Preostali Apači su se predali.
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 6 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 6](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/1280px-Moonrise_4490465646.jpg)
Foto: Wikipedia/John Fowler
Džeronimo i njegove borbe
Svega deset meseci kasnije, avgusta 1881. godine, Kojale, među belcima poznatiji kao Džeronimo, zajedno sa 75 sledbenika, napušta San Karlos i kreće u lutanje selima u blizini meksičke granice.
Prezirao je rezervat koji je napustio i njegove neljudske uslove i napore koji je biro zadužen za ovaj narod ulagao kako bi transformisao Apače u poljoprivrednike, ali i u zamenu njihove duhovnosti i verovanja hrišćanstvom.
Tačka preloma i odlaska iz rezervata dogodila se 1881. godine kada su vojnici ubili jednog od svetih ljudi Apača, pogrešno misleći da je pozivao na pobunu, dok se on samo molio.
Džeronimo i njegovi sledbenici živeli su od zemlje i njenih plodova, ali i od upada u udaljena naselja, oslobođeni od ograničenja nametnutih od belaca i života kojim su ranije živeli.
U proleće 1882. godine, Džeronimo i njegovi ratnici vratili su se u San Karlos dovoljno dugo da okupe nekoliko stotina Apača koji su takođe želeli da pobegnu iz rezervata.
Vojnici, raspoređeni u obližnja utvrđenja, progonili su Indijance i na taj način primorali Džeronima da više puta menja smer kretanja u pokušaju da zavara trag i prevari vojnike.
U septembru se u životima Apača pojavljuje i general Kruk koji preuzima komandu nad regijom. Apači su ga nazvali „Siva lisica” i bio je poštovan sa njihove strane, baš kao što je i on poštovao Džeronima i njegovu iskrenost i borbenu veštinu.
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 7 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 7](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/821px-George_Crook_-_Brady-Handy.jpg)
Foto: Wikipedia/Library of Congress Prints and Photographs Division. Brady-Handy Photograph Collection/Mathew Brady
Kruk je poslao okvirno oko 5.000 svojih vojnika i Apači izviđača u polja, sa ciljem da pronađe Džeronima, čime je lov na njegovu grupu otpočeo. Džeronimo i njegova grupa postavili su svoju bazu u meksičkoj Sijera Madre i odatle su odlazili u pljačkaške pohode na obe strane granice.
Izviđači „Sive lisice” locirali su odbegle Indijance, a Kruk je izrazio želju da razgovara sa svakim od Apači vođa. Tokom nedelja koje su usledile, pojedini lideri iz bande kojoj je pripadao Džeronimo pristali su na Krukov poziv na mir, kao i na uverenje da će biti izvršene pormene u San Karlosu.
Međutim, Džeronimo nije verovao „belim ljudima” i nastavio je svoj otpor sve do momenta dok nije shvatio da njegov narod može preživeti samo u okvirima rezervata. „Predajemo se” rekao je Kruku „Radi sa nama šta hoćeš. Nekada sam se kretao kao vetar. Sada se predajem tebi i to je sve.”
Vratio se u rezervat, ali vremenom se pokazalo da se uslovi nisu ni najmanje promenili na bolje. Tokom maja 1885. godine, on i još 135 Apača ponovo napuštaju San Karlos i ponovo odlaze u Sijera Madre.
„Bili smo nesmotreni u toku svog života” rekao je Džeronimo „Osećali smo da je ruka svakog čoveka protiv nas. Ako bismo se vratili u rezervat, bili bismo zatvoreni i ubijeni. Ako bismo ostali u Meksiku, nastavili bi da šalju vojnike da se bore protiv nas. Zato nismo marili za druge i nismo tražili usluge, milostinju.”
Upravo se i desilo onako kako je Džeronimo opisao. Upadi koje su vršili kako bi sebi obezbedili zalihe hrane privukli su pažnju vojsci. Krukov neuspeh da zadrži Džeronima u okviru rezervata, rezultirao je njegovim uklanjanjem sa položaja generala.
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 8 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 8](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/service-pnp-cph-3a10000-3a14000-3a14000-3a14010r.jpg)
Foto: Library of Congress Online Catalog/Fly, C. S. (Camillus Sidney), 1886.
Predaja i smrt
Generala Kruka zamenjuje tek unapređeni general Nelson Majls. Nastavljena je vojna potraga, trošeći ratnike iz redova Apača i smanjujući njihov broj u čestim okršajima.
Konačno, 4. septembra 1886. godine, Džeronimo je Majlsu poručio da je spreman da se preda kako bi sačuvao živote onih koji su ga pratili. U kanjonu koji je poznat pod nazivom „Kanjon kostura” u Arizoni, Apači su se predali vojsci. Džeronimo je bio poslednji poglavica Indijanaca koji se predao vojsci SAD.
Radije nego da Džeronima vrate u San Karlos, Vašington je zahtevao uklanjanje njega i njegovih ratnika i smeštanje u Fort Pikens na Floridi.
Godinama kasnije, dok je još uvek bio zatvoren, Džeronimo je rekao: „Po mom mišljenju, nema klime ni tla jednakog onom u Arizoni. To je moja zemlja, moj dom, zemlja mojih očeva u koju sada tražim da mi se omogući povratak. Želim da tamo provedem svoje poslednje dane i da budem sahranjen među tim planinama. Ukoliko bi ovo bilo moguće učiniti, mislim da bih mogao zaboraviti sve nepravde koje sam ikada pretrpeo”. Džeronimo nikada više nije video svoju otadžbinu.
Iako je bio tretiran kao zatvorenih, dobio je priliku da jaše na inauguraciji Teodora Ruzvelta.
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 9 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 9](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/service-pnp-stereo-1s00000-1s02000-1s02100-1s02197v.jpg)
Foto: Library of Congress Online Catalog/Keystone View Company/Singley, L. (Benjamin Lloyd),1905.
Februara 1909. godine, Džeronimo, zbačen sa konja dok je jahao ka kući, na hladnoći provodi celu noć dok ga prijatelj nije pronašao i podigao, tada već izuzetno bolesnog. Preminuo je od upale pluća 17. februara 1909. godine kao zatvorenik.
Na samrtnoj postelji priznao je svom nećaku da se kaje zbog svoje odluke da se preda. Prema pojedinim izvorima, njegove poslednje reči bile su: „Nisam se trebao predati. Trebao sam se boriti dok nisam bio poslednji čovek koji je živ.” Sahranjen je u Fort Silu u Oklahomi na groplju sa ostalim saborcima iz plemena Apače.
Šta je bilo posle?
Napadi Viktoria i Džeronima predstavljali su poslednji dah Indijanaca u oružanom otporu protiv života u rezervatima, a ono što će nakon njih uslediti, „Ples duhova”, mesijanski pokret koji se pojavio među Indijancima, bio je završni čin otvorenog duhovnog otpora.
Reformisti sa istoka, Ministarstvo unutrašnjih poslova i kongresni lideri videli su ove napore kao neizbežne nalete na putu ka amerikanizaciji. Međutim, ove su nevolje primorale reformatore i vladine zvaničnike da prilagode svoje razmišljanje, podese pojedine programe i da agresivnije naglase druge opcije.
Džeronimo je jednom prilikom rekao: „Vojnici nikada nisu objašnjavali vladi kada bi bila učinjena neka nepravda Indijancu, ali su ih uvek obaveštavali o nedelima Indijanaca.”
![Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 10 Džeronimo: Poslednji vođa Indijanaca koji se predao „belim ljudima” 10](https://www.danas.rs/wp-content/uploads/2020/09/service-pnp-cph-3a00000-3a00000-3a00700-3a00782r.jpg)
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.