Put nas je dalje vodio pravo u Vrnjačku banju, u kojoj nismo bili pune dve godine. Na prvi pogled ništa se značajno nije promenilo. Osim vremena. Prošloga puta, takođe krajem oktobra, vladalo je pravo (miholjsko) leto, pune bašte, turisti su odasvud pristizali, šetalo se i sedelo u kratkim rukavima. A ovoga oktobra – pustoš. Glavnom štraftom promicali su retki šetači, poneki banjski gost, učesnici seminara utekli iz konferencijskih sala i skoro niko više.
Poznata „Švajcarija“ (kafić-poslastičarnica) na centralnom gradskom trgu – bila je tužno (polu)prazna, i blago zadimljena, ali je zato u blizini, na mostu ljubavi, vladala neuobičajena živost: đaci sa neke jesenje ekskurzije masovno su kačili ljubavne katance na ogradu mosta, i zatim ritualno bacali ključiće u rečicu podno mosta. Sve je to posledica legende o Nadi i oficiru Relji, jednoj tužnoj i neuzvraćenoj ljubavi (barem što se Nade tiče), ovekovečenu i pesmom „Molitva za ljubav“ Desanke Maksimović.
Posle višegodišnjeg „katančenja“ tolikih silnih ljubavnih obećanja, i sa leve i sa desne ograde naprosto vise ogromni rojevi katanaca. Odavno se više katanci ne kače na sam most, već jedni na druge (pa na treće i tako u beskraj). E sad, ako se na vaš katanac neko zakači svojim katancem, da li to znači da se neko umešao u vašu ljubavnu vezu? Dosta nezgodna situacija?
A ako se ljubavne zakletve budu i dalje nastavile ovim tempom, verovatno će se uskoro hodati ne preko mosta već preko katanaca, a vrnjačka rečica će možda biti potpuno pregrađena ključićima kao pravom pravcatom branom. Mogla bi tu da padne onda i jedna „ljubavna hidroelektranica“. A ljubav je obnovljivi izvor energije, pa tu mogu da padnu i fid-in tarife za struju.
Uglavnom, čak i da katanci potpuno osvoje most, ništa zato jer ljubav nema cenu, a Vrnjačka banja ionako ima još nekoliko mostića uzvodno i nizvodno, pa pešaci neće trpeti.
Dok šetate glavnom štraftom, banjskim korzom, pored hotela „Zvezda“ možete videti kako još uvek stoji, ko zna koliko već godina, avetinjski netaknuta i nedovršena betonska konstrukcija nekog planiranog hotela, ograđena metalnom ogradom. Žrtva tranzicije ili neke loše privatizacije.
Banjski park predivno izgleda i u jesen, prekriven raznobojnim opalim lišćem koje gromko šušti pod nogama retkih šetača. Sa druge strane, banjski „komunalci“ vredno čiste glavni korzo od istog tog lišća i briga o Vrnjačkoj banji može se primetiti na svakom koraku. Istina, mnogo je više grafita po fasadama (ili mi se čini?) nego pre dve godine (uglavnom vezanih za neke od onih „organizacija“ i „udruženja“ kojima se preti zabranom rada). Sve u svemu, koliko god se trudili, zaista je teško, skoro nemoguće, porediti sunčanu, krcatu Banju, one davne 2008. godine, sa ovom kišovitom i pustom. Međutim, i po lošem vremenu, šetnja kroz Banju je svakako lekovita. Vazdušne struje koje se sa Goča, dolinom Vrnjačke reke, spuštaju u Banju, napuniće vam pluća ozonom i mirisom gočkih šuma, a nozdrve će vam zagolicati i mrazić, izaslanik prvog, oktobarskog snega ranoranioca, već razastrtog po vrhovima Goča, Željina i Čemerna.
Da primetimo i da je hotel „Zvezda“, za ove dve godine, još malo popravio i podigao kvalitet svojih usluga, a kao i sve druge lokalne samouprave i vrnjačka je uvela plaćanje parkiranja gde god je to moguće.
O Vrnjačkoj banji toliko, a dalje ćete čitati kako smo jedno (jedino) slobodno popodne koje smo imali na raspolaganju, iskoristili za „skok“ do Studenice, sve forsirajući Ibar dolinom jorgovana, pored Žiče, Magliča, Cerja, Mataruške i Bogutovačke banje.
Pratite nas na našoj Facebook i Instagram stranici, ali i na X nalogu. Pretplatite se na PDF izdanje lista Danas.